Світло з вікна майстерні
У есеї 1929 року «Своя кімната» Вірджинія Вулф говорить про те, що жінці для створення мистецтва не вистачає двох речей: власної кімнати і стабільного заробітку. В феміністичний дискурс Вулф вносить окрім політичних процесів також і приватне життя. «Пам'яті тої, що пам'ятає», натомість, розвиває тему кімнати та майстерні художни_ці. Своя кімната, яка може стати інструментом для творчої практики, може бути і шляхом ізоляції від суспільства: обраного, як у випадку з румунською художницею Джетою Баратеску, яка жила і творила в період правління диктатора Чаушеску, або вимушеного, як у випадку Божени Чагарової, української художниці арт-брют, чиї роботи також представлені на виставці. Божена опинилася «замкненою» у власному особистому просторі через ментальну інвалідність, а зв’язок із зовнішнім світом підтримувала через телебачення та газети. Художник Марк Чегодаєв у своїй роботі “Невизначена територія” використовує модель власного «довоєнного» помешкання як художній образ — кімната, яка поступово заповнюється водою і спогади, в які ми не можемо повернутися.
Майстерню Аліна Ламах ділила разом зі своїм чоловіком, проте роботи, які вона там створювала, дуже рідко виходили назовні, цей «привілей» так і не став для неї вирішальним у творчій практиці. На виставці представлені малюнки художниці, створені під час подорожей і пленерів Союзними республіками. Тут квіти набувають і політичного звучання, як одна з небагатьох ідеологічно незабарвлених, проте все ж дозволених тем.
Жінки, які проливають світло на інших жінок
Одна з основних проблематик, піднятих на виставці — репрезентація жінки в системі культури. Зокрема, про своє становлення як визначної для України художниці сучасного мистецтва, у своїй інсталяції «Три покоління жінок» розповідає Алевтина Кахідзе. Тут переплетаються дискурс ієрархії жанрів та технік, персональні історії жінок родини Кахідзе, питання мови та доволі широка тема жінки у війні. Ламах в одному з програмних килимів зобралила ще одну «непрофесійну» художницю Катерину Білокур, яка, тим не менш, була визнана офіційною радянською системою (хоч і не отримала від цього жодних привілеїв). У фільмі «Її право» Саодат Ісмаїлова використовує монтаж як спосіб деконструювати радянське узбецьке кіно та побачити, як декларовані рівність між жінкою та чоловіком на ділі виявилися лише додатковим методом утиску жінок в тоталітарній державі.